I 2014 åpnet Bill Wyman for første gang arkivet sitt-
-med private filmer, bilder og gjenstander for filmskaperne.
Vi vil takke alle fotografer, managere,-
-musikere og filmskapere som har gjort denne filmen mulig.
-Skal vi teste mikrofonen? -Jeg får snakke høyt.
Dette ser ut som et bra nivå, sånn som nålen spretter rundt. Ja.
Da begynner vi.
Spill enkelt. La det være plass for andre som de kan fylle.
Man må ikke være i veien. Man skal ikke merkes.
Gjør man det rette, merker ingen deg. Det er sånn jeg spiller.
Jeg heter Charlie Watts. Jeg er trommis.
Brian Jones, jeg spiller gitar og munnspill.
-Keith Richards, gitar. -Mick Jagger. Jeg synger...låter.
Bill Wyman. Jeg spiller bass...gitar.
-Du er den stille i bandet. -Ja. Steinansiktet.
Folk har alltid lurt på hvorfor jeg samler på ting-
-og hvorfor jeg skapte arkivet mitt.
Det er en tidskapsel med livet mitt.
Jeg antar at man skjønner meg bedre om man ser på bokhyllene mine.
Jeg har alltid syntes det har vært viktig å dokumentere.
Jeg har dokumentert ting siden jeg var liten under krigen.
DE BRITISKE ØYER
Jeg husker at jeg sto på gaten og så opp på de tyske bombeflyene.
Det var en brummende lyd.
En tysk jagerbomber fløy langs gaten og skjøt mot oss.
Jeg løp hjem til bestemor.
Vi løp ned trappen til tilfluktsrommet.
Så ble det stille.
På skolen neste dag manglet to jenter i klassen. De var døde.
Ved bombekrateret kunne vi finne leker og barnebøker.
Så ble vi jaget bort av luftvernskarene.
Bestemor var som en mor. Hun lærte meg alt. Hun var fantastisk.
Hun fikk meg til å begynne å samle på alle mulige ting.
Jeg samlet ting i en utklippsbok, og det ble fort flere.
Så måtte jeg skaffe en koffert. Det bare fortsatte.
Når jeg fikk tak i ting jeg kunne anse som mine, beholdt jeg dem.
Alt er i dette rommet.
Jeg ville bli musiker og spille i band.
Jeg visste at det var så usannsynlig at jeg skulle gjøre det-
-at jeg slo det fra meg.
Men plutselig i fjor kom jeg til å tenke på det.
Jeg hadde alltid ønsket det, og da jeg var det, betydde det ingenting.
Det var et helt uoppnåelig mål da jeg var liten.
Jeg vokste opp i Penge. Det var rene gjengkrigen.
De fleste guttene i Blenheim Road-
-havnet på ungdomsanstalt eller i fengsel.
Jeg klarte meg takket være bestemor. Hun gjorde alt hun kunne.
Mamma og pappa var ikke den typen.
Det var en tomhet i dem.
Arbeiderklasseting som at barn skal synes, men ikke høres...
Man følte seg skjøvet unna.
Jeg følte aldri helt at jeg hadde et hjem.
SKOLEHEFTE W PERKS
Jeg gikk på videregående, som var spesielt når man kom fra slummen.
Jeg ble anklaget for å være snobbete av venner og av faren min.
Han insisterte alltid på at jeg var arbeiderklassegutt-
-og at jeg aldri kunne endre på det.
Far tok meg ut av skolen. Rektor skrev et brev som jeg fortsatt har.
Kjære mr Perks.
Angående at din sønn slutter... Du gjør en stor tabbe...
Han tok meg ut av skolen og gjorde det verst tenkelige.
Jeg fikk jobb i et tippebyrå. "Du må bidra til husholdningen."
Han var murer, og var det dårlig vær, kunne han ikke jobbe.
Jeg bodde mye hos bestemor, for jeg kom ikke overens med far.
Jeg måtte klare meg selv.
Da bestemor døde, var jeg ikke lenger elsket av noen.
Hun døde da jeg var borte. Jeg fikk aldri gjengjeldt henne-
-for all kjærligheten hun ga meg. Jeg har dårlig samvittighet for det.
Da jeg ble født, sa hun: "Denne gutten kommer til å bli berømt."
Alle lo. Mamma, pappa og familien...
Alle så på det som en vits.
BRØLENDE STONES
DE SENSASJONELLE ROLLING STONES
En applaus for Rolling Stones.
Publikum bare stirret på oss.
Vi hadde hverken sceneklær eller matchende gitarer.
Vi spilte blues og R og B, som var helt fremmed for dem.
Men så ble publikum helt ville.
Vi var så annerledes. Vi spilte annerledes musikk og spilte bedre.
Keith hadde riffene, og Mick for rundt på scenen-
-med maracas og tamburin. Verdens beste frontfigur.
Vi var et spesielt band. Vi feide hvem som helst av banen.
Bill hadde en egen stil som ikke var direkte hip eller kul.
Men han hadde sin egen identitet.
Han hadde et sterkt nærvær, men var ikke påtrengende.
Folk kalte ham "Steinansiktet".
Han var spinkel, og når han smilte, noe som ikke skjedde så ofte,-
-lyste hele ansiktet hans opp av smilet.
Han virket alltid litt blasert.
Jeg husker da jeg traff Bill ved vår første øvelse.
Han hadde en annen bakgrunn. Han vokste opp i en æra før vår.
Jeg tror at turnélivet kom som en befrielse for ham.
Jeg vervet meg i 1955.
Der fikk jeg styrken til å stå opp for meg selv-
-og slåss for det jeg tror på.
Jeg ble stasjonert i Tyskland. Der traff jeg en fantastisk person.
Han het Gordon Lee Wyman. Han var litt av en rebell.
Han kledde seg sjuskete, og jeg likte ham for det.
Vi måtte kle oss stivt, men han så ut til å slippe unna.
Han jobbet med tanking og kunne åpne tankbillokket-
-og kaste en sigarettstump i tanken når han hadde røyket ferdig.
Han var mitt første idol, på en måte.
Han gjorde ting på sin egen måte, og det kunne jeg relatere til.
Da vi begynte med Stones, skiftet jeg navn.
Jeg byttet navn i 1964 til Bill Wyman.
Det var en lettelse. En bør ble løftet fra skuldrene.
Faren min hatet meg for det. Han følte jeg rømte fra mine røtter,-
-noe jeg på en måte gjorde. Det forandret livet mitt.
Jeg kjøpte en prikkete blazer for å være annerledes.
Jeg klippet meg som Tony Curtis, med en lokk i pannen.
Folk stirret på meg, og det gjorde meg stolt.
Jeg var annerledes.
Karene på kasernen spleiset på en radio-
-som vi kjøpte i Oldenburg.
Nå kunne vi høre på hva vi ville, mest amerikanernes radio, AFN.
Vi våknet kl 5.30 og hørte på programmet "Stickbuddy Jamboree".
Hei, der. Dette er Wagon Wheel Willie og "Stickbuddy Jamboree".
Len dere tilbake og nyt 25 minutter country and western...
Kort etter det kom rock and roll.
Jeg gikk og kjøpte min første vinylsingel.
Jeg ble helt overveldet. Jeg måtte bli involvert i det.
Jeg dro rett inn til Oldenburg og kjøpte en akustisk gitar.
På en permisjon gikk jeg på kino i Beckenham med noen venner.
Vi så filmen "Rock, Rock, Rock!".
Halvveis inn i filmen så jeg Johnny Burnette Trio som sang:
Lonesome train on a lonesome track Lonesome train...
Det var som tidlig Elvis.
Han hadde skjev munn, som Elvis. Jeg syntes det var fantastisk.
Etter ti minutter dukket en svart fyr med bart og hvit dress opp-
-med en Gibson Les Paul-gitar.
Chuck Berry.
Hårene i nakken reiste seg. Jeg fikk helt hakeslepp.
Han gikk som en and og ristet på bena.
Publikum lo, men jeg syntes det var det beste som hadde skjedd.
Da tenkte jeg at jeg måtte danne et band.
Etter militærtjenesten ble The Cliftons dannet.
Vi satt på kjøkkenet mitt med en liten båndspiller og lærte oss låter.
Vi spilte hits-
-og fikk ett pund hver, en brødskive og en øl.
-Hvor fort lærte du deg å spille? -Det tok 40...
-Gi ham en sjanse. -Ingen vil svare på spørsmålene.
Jeg begynte å leke på gitaren for tre år siden.
Jeg dannet en gruppe og spilte bass, for ingen annen gjorde det.
-Fordi ingen annen gjorde det? -Det er dårlig med bassister.
Jeg dro hjem til søsteren min en helg, og vi dro på dans.
Da hørte jeg bassen.
Jeg hørte en skikkelig bass for første gang.
Den dype lyden fylte deg. Alle andre spilte lyst.
Jeg tenkte: "Det er det som mangler i The Cliftons."
Jeg spurte de andre om noen av dem ville spille bass. "Nei."
"Ok, da får vel jeg gjøre det."
Han hadde ikke råd til å kjøpe en bass.
Han stemte ned de nederste gitarstrengene og laget en bass.
Jeg tror vi spleiset og kjøpte en bass.
Det var en fæl tingest.
Jeg tok et kritt og tegnet om formen.
Jeg dro til en kamerat som hadde en løvsag, for å sage bort deler.
"Mener du det?" "Ja, sag det bort."
Jeg satte inn ny elektronikk...
Satte inn en Baldwin-mikrofon og tok bort båndene.
Så kjøpte jeg Framus-strenger, med myk klang.
Jeg kjøpte en forsterker.
Hver gang jeg berørte den, fikk jeg støt. Den var ikke jordet.
Jeg kjøpte en 18-toms høyttaler, den største som fantes.
Og når jeg spilte... For en lyd.
Utrolig. Uten å vite det hadde jeg oppfunnet den båndløse bassen.
Jeg hørte "Green Onions" med Booker T og the MG's.
Jeg likte bassen og begynte spille bass på den måten.
Sånn lærte jeg meg det grunnleggende.
La det være plass. Ikke spill for mye. Du er ingen sologitarist.
Fokuser på trommisen og spill med trommene-
-og skap et stabilt grunnlag som de andre kan bygge videre på.
Jeg hadde spilt med noen mindre kjente musikere.
Jeg hadde litt erfaring, men bare med rock and roll.
Det var sjelden bassister på platene vi hørte på.
Jeg så Bill spille. Han så ut som en Teddy Boy.
Han spilte fantastisk. Det var unikt.
The Cliftons var et friskt pust. Jeg elsket å spille musikk.
Vi slet hardt,-
-men de usle promotørene skyldte oss penger og nektet å betale.
Bunnen begynte å falle ut.
Tony Chapman svarte på en annonse om trommis for et R og B-band.
Vi dro hjem til Micks foreldre og hørte på Jimmy Reed.
De likte nok at jeg kunne spille shuffle. Sånn begynte jeg i Stones.
Tony sa: "Bassisten har sluttet. Vil du bli med og øve på fredag?"
Jeg ble med ham. Basskassen stakk ut av bagasjerommet.
Jeg tok min hjemmelagde bass og dro til Weatherby Arms i Chelsea.
Der møtte jeg Ian Stewart. Han var hyggelig.
Mick var ganske hyggelig.
Brian og Keith snakket ikke med meg. De satt i baren som to beatniks.
Jeg kjøpte en runde til alle, og da bød de på sigaretter.
Da ble de hyggelige. De hadde ingen penger.
De spurte meg hvilken musikk jeg likte og spilte.
"Chuck Berry." "Bra."
"Jerry Lee Lewis. Eddie Cochran." "Nei."
De likte ikke rock and roll.
"Vi er et bluesband. Vi spiller ikke rock and roll-dritt."
De hadde allerede snakket med Charlie Watts og sparket Tony.
Jeg fant min plass ganske bra.
Jeg var en rock and roll-fyr, og de spilte ren blues.
Skikkelig langsom blues.
Man kunne ikke kjøpe bluesplater i England på den tiden.
Jeg sa: "Man kan ikke spille tolvtakters blues en hel kveld."
Men der tok jeg feil, for det var akkurat det vi gjorde.
Etter to måneder var vi kjempegode.
I 1963 hadde vi 340 konserter.
Vi dro overalt i Stews buss.
Han var en utrolig bluespianist og tok seg av oss på turné i 22 år.
Han var som et sjette bandmedlem.
Han sa: "Ok, tre-akkords-karer. Tiden er inne."
MUSIKERNES FAGFORENING, LONDON. WYMAN, B.
Jeg kunne ikke jobbe mer, for vi fikk konserter utenfor London.
Jeg sa til familien at jeg skulle si opp jobben for musikken.
Alle jeg kjente, sa: "Ikke gjør det. Ikke ta sjansen."
Jeg tenkte: "Blås i det. Jeg gjør det."
...den nye gruppen Rolling Stones.
Jeg tenkte ikke at det kunne bli noe stort. Det var bare så spennende.
Sounden vår. Ingen kunne sammenligne seg med oss da.
Jeg begynte å samle på ting. Jeg likte å få tak i plakater.
Noen kunne gi meg et bilde de hadde tatt.
Det vokste langsomt til et fjell.
Det er en tåke. Vil jeg vite hva jeg gjorde da, spør jeg Bill Wyman.
-Han tar seg av arkivet? -Ja.
Bill var den første som hadde en pc.
Han hadde store stabler med video- bånd. Han har dem sikkert fortsatt.
Han hadde filmkameraer før alle andre.
Jeg filmet rull på rull. 20 år med privatfilmer fra turnélivet.
Vårt høyeste mål var å spille for et publikum som likte musikken vår.
Plateinnspilling var ikke i tankene.
Det slo oss ikke at vi kunne havne på tv eller radio.
Det var usannsynlig å tenke at vi skulle spille utenlands.
Vi spilte ukommersiell musikk.
Vi spilte ren blues, og det funket bare på jazzklubber.
Men vi fikk et publikum, og det begynte å ta seg opp.
Glyn Johns i bandet The Presidents sa:
"Jeg jobber på IBC Studios. Dere kan få tre timer innspillingstid."
"Hva? Skal vi lage en plate?"
Jeg syntes Rolling Stones var bra og at det var en sjanse.
Jeg spurte studioeierne om jeg kunne ta dem inn.
De sa ja under forutsetning av at de tok seg av forretningene.
Det ble Stones' første innspilling. Vi spilte inn fire låter, tror jeg.
Jeg husker det som tre, men Bill hevder at det var fem.
Han har nok rett. Han har det sikkert skrevet ned.
Vi spilte inn fem låter. Eieren Harold Clewson-
-spilte det for Decca, EMI og Pi, men ingen likte det.
Vi trodde det var slutten på innspillingskarrieren vår.
Så kom Andrew Oldham.
Jeg er stolt av det meste. Det største nå er The Rolling Stones.
Han syntes vi utstrålte tiltrekningskraft. Sånn snakket han.
Han var et geni.
Jeg tenkte ikke så mye på Bill, og det vet han.
Jeg er veldig overfladisk og skuet hunden på hårene.
Han virket mer som en Duane Eddy og Johnny and the Hurricanes-
-enn Bo Diddley.
Bill kan ha hatt stunder der han trodde at hans liv var staket ut.
Så kom Rolling Stones.
Andrew Oldham ringte. "Får jeg snakke med Terry O'Neill?"
"Kan du gjøre det samme som du gjorde med Beatles, for Stones?"
"Jeg kan prøve."
Bilderedaktøren syntes de så ut som fem prehistoriske monstre.
Med Beatles var det hysteri. Med Stones ble det en kult.
ROLLING STONES R og B-KONGER
STORMENDE STONES
REBELLER
STONES HOPPER TIL TOPPEN
"Rhythm and Blues er populært", sier The Rolling Stones
Dette er Rolling Stones fanklubb-intervju-
-med Mick, Bill og Charlie.
Når ble dere første gang overfalt av fans?
Godt spørsmål. Det husker jeg ikke.
-Det gjør jeg. -Han husker alt.
-Første gang vi ble overfalt... -Det skjer ikke lenger.
Det var på turneen med Everly Brothers i Nord-England.
Det var enten i Manchester eller Liverpool-
-der vi ble overfalt da vi prøvde å forlate lokalet.
Ok. Nå vil jeg presentere de fantastiske Rolling Stones.
Etter to takter veltet publikum opp på scenen, og konserten var over.
To akkorder, og så var det slutt.
Det var utrolig om vi kom oss gjennom tre låter.
Iblant hadde de politihunder for å hindre publikum i å komme opp.
Det var én måte å komme seg ut i tide på. Etter den siste akkorden-
-gikk teppet ned, og de måtte spille "God Save the Queen".
Publikum måtte stå der i to minutter,-
-og det var den tiden vi hadde på å komme av scenen, ut av bygningen-
-og inn i politibilen, ambulansen-
-eller postbilen vi brukte for ikke å bli merket.
Så var vi borte.
Iblant rakk vi ikke ut i tide, og da holdt de på å knuse oss.
Så dro vi utenlands. Faen heller.
Ta på dere setebeltene. Røyking forbudt.
Dere har aldri vært så slitne som vi var forleden uke.
Den 15. fløy vi fra München til Vest-Berlin.
Og det er der alt begynner.
På flyplassen skulle vi holde pressekonferanse.
Etter fem minutter hadde fansen brutt seg inn.
Politiet tok inn forsterkninger for å holde igjen dørene.
Så kunne ikke politiet holde dem ute lenger,-
-så vi kjempet oss ut til bussen, som så måtte gjennom folkemengden.
Vi ble eskortert av seks politibiler-
-og 20 politifolk på motorsykkel. Det var utrolig.
Jeg hadde ikke filmkameraet med meg. Det irriterer meg.
STONES TIL STATENE
Vi ble overlykkelige da vi hørte at vi skulle til USA.
The Beatles ble populære i USA.
The Rolling Stones slo gjennom takket være USA.
Man begynte å se en magisk utvikling hos dem alle-
-da de kunne spille inn i det landet deres lidenskap kom fra.
Vi måtte overbevise hver by og hver delstat.
Da prøver vi. Master A, tagning 1.
Chess var et pilegrimsmål. Der hadde de fleste av våre idoler spilt inn.
Bo Diddley, Chuck Berry, Howlin' Wolf.
Vi håpet vi kunne få den rette lyden, og det gjorde vi.
Vi spilte deres bluesmusikk bra, og det overrasket dem.
-Hvilke ambisjoner har du? -Å være musiker.
Jeg spiller bare i et band.
Det var noe med Bills bassganger. De var det første man hørte.
Det var presist og avdempet.
Det tok ikke overhånd. Det var perfekt.
De mest beleste er de beste musikerne. Bill er en av dem.
Hans rock and roll er farget av bluesen. En magisk kombinasjon.
Bill høres ikke ut som noen annen bassist. Han har en enkel tilnærming.
Det gjenspeiler hans totale mangel på musikerego.
Det er det man ikke spiller, som viser hvor stor man er.
Det var mange bassister som kunne spille meg av scenen når som helst.
De er som sologitarister. De etterlater ikke rom for noen andre.
Fungerer den ikke?
Nøkkelen er Bill og Charlie.
Når de spiller sammen, blir summen større enn delene.
Det er en magisk personkjemi.
Han er en skikkelig god bassist. En upretensiøs bassist.
På noen av platene våre er han helt fantastisk.
Heldigvis levde vi to på å spille sammen.
Folk kalte oss "rockens rakeste rytmeseksjon".
Hvordan begynte det hele med å skrive negative artikler om Stones?
Det begynte da vi begynte i England.
Nå vet alle hvordan vi er, så de skriver ikke noe som er feil.
Ville du latt søsteren din gå ut med en Rolling Stone?
STONES ER IDIOTER
Beatles er elsket av alle, fra mødre til tenåringer.
Folk enten elsker eller hater dere.
Alt vi gjorde, avvek fra normen.
Folk skjønte ikke hvorfor vi ikke kjøpte ideen om å være underholdere.
Andre band gjorde som de ble fortalt for å få publisitet.
Vi trengte ikke det. Vi unngikk publisitet.
Det var oss mot verden. Vi nektet å tilpasse oss.
At ungdommer vil ha langt hår, gå med slitte klær-
-eller spille gitar, har ingenting med oss å gjøre.
Liker de musikken vår, kan de komme på konsertene våre.
Vi følte ikke at vi hadde noe ansvar.
Jeg trodde at han ikke likte at jeg spilte i Stones.
Han gnålte alltid om det.
Den generasjonen kunne nok ikke begripe at deres barn kunne lykkes-
-innenfor noe som ikke innebar en vanlig jobb.
Da jeg lyktes med musikk og klarte meg bedre enn de gjorde,-
-var det feil.
Men mamma fortalte om ganger når de satt på puben.
Hvis noen begynte å syte om Stones,-
-pleide han å forsvare oss og be dem passe sine egne saker.
Han gjorde det uten at jeg visste om det. Men aldri overfor meg.
Men jeg klandrer ham ikke.
Han hadde en fæl barndom. En veldig fæl barndom.
SCOTCH OF ST JAMES'S MEDLEMSKORT
Alt var i forandring på det tidlige 60-tallet.
Musikk, kunst, mote... Jentene begynte å gå i miniskjørt.
Alt ble forandret.
Det begynte å komme klubber i London-
-der man støtte på Beatles, Animals eller Hollies.
Man gikk fra klubb til klubb, og iblant så man liveband.
Man kunne se Ben E King på et sted og Lee Dorsey på et annet.
Jeg traff Otis Redding og snakket med ham i en halvtime.
Når man traff sånne personer da, var de som guder.
Det hadde med musikken å gjøre. Så kom p-pillen og filmer...
Det skjedde ting overalt, og vi var midt oppi det.
Brian og jeg gikk ut og sjekket damer.
De satte opp telt utenfor hotellet.
Jeg benyttet så klart sjansen. Det ble en del av livet mitt.
Det ble en vane. Jeg følte meg ensom.
Jentene ga meg ømhet.
Jeg var nok avhengig av sex.
Jeg var jo ikke avhengig av dop eller alkohol.
Mr WS Cory inviterer dere til sin datters bryllup med mr William Perks.
Mitt første ekteskap fungerte aldri. Det var det gamle vanlige-
-med at man gifter seg med nabojenta.
Giftermålet gjorde at jeg kunne flytte hjemmefra.
Det var tungt å komme hjem til kona, som visste hva som foregikk.
Jeg fant senere ut at hun hadde et forhold. Jeg klandrer henne ikke.
Så får man barn og holder sammen for barnets skyld.
Det er det verste man kan gjøre. Til slutt skilte vi oss.
Bill Wyman i Rolling Stones: "Ekteskapet mitt er over"
Hun insisterte på å ta med Stephen til Sør-Afrika. Det såret meg.
Men det er bedre at han vokser opp med én forelder i et normalt liv.
Blir det ikke med meg, blir det med henne.
Stephen skal få si noe. Vent.
Kom og si hei til Dave.
-Hei. Hei. -Si: "Hvordan går det?"
Hvordan går det? Vi ses snart. Ha det.
Han kom tilbake sommeren 68.
Jeg ble sjokkert over tilstanden hans.
Han hadde tannpine. Han var tynn og så ikke frisk ut.
Jeg nektet å sende ham tilbake.
Jeg måtte kjempe for ham og drive gjennom skilsmissen.
Under rettssaken ga dommeren meg foreldreretten. Det var et mirakel.
Fra den dagen oppdro jeg Stephen.
Etter skilsmissen flyttet min kjæreste Astrid inn med meg.
Vi kom frem til en port og ble møtt av en gartner med hagle.
"Hva vil dere?" "Er dette Gedding Hall?"
"Det er visst til salgs. Kan vi ta en titt?"
"Eieren er ikke her, men jeg kan vise dere rundt."
Jeg så et helt fantastisk hus. Det var utrolig.
Det var enestående.
Eieren het Geoff Allen. Han inviterte meg på en kopp te.
Jeg så et bilde over tv-en av Ronnie, Reggie og Charlie Kray-
-med teksten "Til Geoff fra guttene".
"Hva er det, mr Allen?" "Kray-brødrene er venner av meg."
Jeg fikk senere vite at han var en "gudfar" som drev med eiendom.
Han ville ha 45 000 pund for eiendommen.
Vi hadde ligget på topp i fem år, men pengene så alltid ut til å forsvinne.
Geoff lot meg kjøpe det for en pris jeg kunne betale.
Han sa: "Du har jobbet deg opp akkurat som meg."
"Vi kommer begge fra Øst-London. Du får kjøpe det."
Det er et fint sted. Sjelen min er der.
Jeg er aldri så lykkelig som når jeg er der.
"STEINENE" ANKER
Da narkorazziaene kom i 67, fulgte jeg det i avisene.
Mick Jagger er anklaget for å ha latt hjemmet sitt bli brukt-
-til røyking av cannabis-kvae, altså "hasj".
Etter avhøret kom Jones ut gjennom en bakdør og forsvant i en bil.
Jeg visste ikke hvem som satt inne eller hvem som kom til studio.
Jeg ville ikke ha noe med dop å gjøre. Jeg bare ignorerte det.
Jeg holdt meg unna og drev med det jeg ville gjøre.
Jeg ville ikke se deres problem. Det var ikke mitt problem.
Jeg levde to liv.
En gang tok jeg en blås av en joint,-
-og den skal ha inneholdt bedøvelsesmidler for elefanter.
Jeg gikk i en korridor og så en kjent person.
Jeg stoppet og snakket med ham i 10-15 minutter.
Da jeg så opp, så jeg at jeg sto foran et speil.
"Jeg trenger ikke dette."
Jeg må ha føttene på bakken. Jeg kan ikke sveve bort.
Tomheten under meg skremmer vettet av meg.
De fleste tror at det er noe de går glipp av, og vil teste det.
Alle band fra midten av 60-tallet-
-har mistet et medlem som lette etter noe som ikke fantes.
Brian var et typisk eksempel.
Jeg ble lei meg da Brian begynte å miste grepet.
Når vi gikk på klubber i LA, kunne han trippe på LSD.
Han kunne gå ut av limoen, se slanger på bakken og hoppe rundt.
"Taket brenner." "Ja, absolutt, Brian."
Jeg lot ham holde på. Han kunne bli helt borte.
Han fikk sparken fra bandet og døde en måned senere.
BRIAN JONES DØD I BADEBASSENG
"IKKE DØM MEG FOR HARDT"
Charlie ringte og sa at Brian hadde dødd. Jeg trodde ham ikke.
Pressen var fæl ved begravelsen.
Folk sto rundt graven da de senket ned kisten.
Presten taler, og familie og venner står der i sorg.
Alle gråter. Det er tusenvis av fans overalt-
-som løper bort og ber om autografer.
Fotografene hang over deg og tok bilder av graven.
Det var sykt.
Filmkameraene rullet. Det var ingen som helst respekt.
Da han gikk bort, tok jeg det veldig tungt.
Han betydde mye.
Konserten i Hyde Park ble en minnestund for Brian.
Han hadde dødd to dager tidligere.
En engelsk park på en lørdag ettermiddag, 5. juli 1969.
Det er sikkert 200 000 ungdommer her. Snart er det vel en kvart million.
Det var en utrolig dag.
Ok.
Det var Mick Taylors første konsert med oss.
Han gjorde den første konserten med bandet foran 500 000 mennesker.
Hvor jeg enn så, så jeg bare hoder.
Det var som et teppe med ulike hårfarger.
Det var en fantastisk dag. Det var ikke noe vold og ikke noe dop.
Det gikk som en drøm.
Den høsten dro vi på en USA-turné. Det var en flott turné.
Bandets fremtid så lys ut.
Det var veldig lite krangling. Folk lyttet til hverandre.
Så kom Altamont.
Vi ville gjenta Hyde Park i USA som en takk til den amerikanske fansen.
Nå skjer det. Rolling Stones spiller ikke på Sonoma Raceway.
De skal spille med Grateful Dead, Jefferson Airplane og Santana-
-på Altamont Speedway, mellom Tracy og Livermore.
Jeg liker ikke å snakke om Altamont. Det var så grusomt.
Det var ingen ende på volden.
Hvis vi gikk av scenen, ville det bli verre, så vi prøvde å roe ned folk.
DØD OG KAOS PÅ ROLLING STONES-KONSERT
DRAP UNDER STONES-KONSERT
Fire publikummere døde, én av dem av knivstikk.
Man diskuterer hvordan det kunne blitt forhindret.
Iblant sporer ting av, og man kan ikke gjøre noe med det.
Man kalte det dødsstøtet for 60-tallet, og det var det.
Stones kunne ha dødd der og da, og var nær ved å gjøre det.
I 1970 hadde vi alle skattegjeld på 100 000 pund,-
-som vi trodde var blitt betalt. Skatten under Labour var på 83-93 %.
Det var ikke mulig å tjene nok til å betale det.
Vi kunne ikke bo i England, så vi måtte flytte til Frankrike.
ROLLING STONES FORLATER STORBRITANNIA
Vi ble de første skatteflyktningene.
Det var tungt. Vi ble ranet. Men man lærer av det.
ROLLING STONES: "VI SKAL BO I FRANKRIKE"
Noen band får én sjanse, og så er det over.
De får aldri sjansen til å gjøre noe med situasjonen.
Jeg hatet å måtte forlate England. Men det var ikke noe alternativ.
Jeg flyttet og forlot mine foreldre og min sønn Stephen.
Jeg gråt. Jeg ville ikke dra.
Jeg visste at jeg ikke ville like å bo i Frankrike.
Folk trodde vi flyttet inn sammen.
Vi måtte finne et sted å spille inn en ny plate.
Men vi fant ingenting.
Vi måtte spille inn i Keiths hus. Ellers ville han ikke være med.
Der spilte vi inn "Exile on Main St".
I kjelleren i huset hans.
Det var trist. Alle var fortapt i narkomisbruk.
Jeg ville ikke ha noe med det å gjøre, utenom musikken.
Kjelleren var som en ovn. Det er bilder av oss som ligger på gulvet.
Men uansett hvor plagsomt det var, funket det.
Vi var ren dynamitt. Uten sidestykke.
Nummer fem, tagning én.
TURNÉPLANER
SKITNE OG PÅ TOPP
Forrige uke fikk New York se Rolling Stones på turneens siste stopp.
Ville du spilt i 30 byer under samme tidsrom igjen?
Så lenge jeg får ferie, så. Energien er på topp.
Hvis Stones ble splittet opp etter denne turneen,-
-hva ville du gjort da?
Jeg prøvde å leve et vanlig liv. Etter innspillingen eller turneen-
-prøvde jeg å leve som vanlig.
Vi klarte å betale tilbake skatten og få penger til overs.
Det åpnet opp for et helt nytt liv.
Du er fin og solbrun. Det er vel fordi du bor i Sør-Frankrike?
-Det er min franske look. -Hva gjør du der?
I Frankrike? Jeg har møtt så mange ulike mennesker.
Jeg går på kunstutstillinger og sånt. Det er fint.
André Verdet presenterte meg for kunstnere, poeter og skulptører.
Man spiste på den lokale restauranten.
Man ble som en liten familie.
Jeg traff Jimmy Baldwin på Colombe D'Or.
Jeg skjønte at han likte Ray Charles.
Jeg visste ikke mye om ham. Jeg hadde sett en konsert i 1964.
"Får jeg låne noen plater?" "Ja, jeg tar dem med til deg."
De neste dagene spilte jeg Ray Charles uavbrutt.
Han ble min favorittmusiker fra 1900-tallet.
Så inviterte André Verdet meg over til Marc Chagall.
"Maleren Marc Chagall?" "Ja."
Han var fantastisk.
Han sa: "Det er ikke originalt å være langhåret."
"Men vi var de første med langt hår." "Ok, da er dere originalen."
Vi var venner de siste åtte årene han levde.
Jeg så hvor enkelt han levde.
Man skal ikke unngå det trivielle. Alt hører til livet.
Man setter pris på de store tingene mer om man takler det trivielle.
-Hvorfor turnerer dere? -Jeg ble lei av hagearbeid.
Rolling Stones ruler.
-Hva mener du? -De er verdens beste rockeband.
På et personlig plan, er det vanskelig å være et Stones-medlem-
-med tanke på presset... -For en vanskelig innledning.
Og hva det innebærer for deg som individ?
Det er mye som er vanskelig.
Det vanskeligste er å kunne vie tid til andre interesser.
Jeg laget min første soloplate i 1973, "Monkey Grip".
Jeg var Stones' bassist. Det var ikke forventet at jeg gjorde noe annet.
Man måtte vise at man dugde.
Du laget et album i 1974 med Buddy Guy og Junior Wells.
Jeg ble bedt om å lage en rytme- seksjon for Montreux Jazz Festival.
Claude Nobs ringte: "Jeg vil invitere deg til Montreux Jazz Festival."
"Muddy Waters kommer, han har ikke noe band. Kan du sette sammen noe?"
Vi pakket bilen og dro.
Buddy Guy og Junior Wells hørte på oss.
Buddy spurte: "Kan dere kompe oss også?" "Ja."
Vi dro dit for å kompe Muddy Waters.
Bassisten måtte fylle inn hver tone jeg misset.
Han skulle fylle inn alt jeg misset. Jeg misset mye da.
Han sprer ordet raskere enn jeg.
Folk ser dem fortsatt som verdens største rockeband.
Glyn Johns ringte: "Vil du spille inn i morgen med Howlin' Wolf?"
"Howlin' Wolf? Ja. Hvem andre er med?"
"Charlie." "Fantastisk."
"Og Eric Clapton. Det blir dere tre." "Det høres fantastisk ut. Ja."
Jeg dro dit og traff alle og sa hei til Wolf.
Jeg sa hei til helten min.
Vi lar alle møtes og gjør et forsøk.
Wolfs stemme var unik.
Kom igjen.
Han skal bare telle inn. Kjør på.
Det var fantastisk å jobbe med Wolf og møte familien hans.
Han var en snill kjempe. Han var nesten fryktinngytende.
Man skal ha veldig flaks for å få en sånn sjanse.
TAYLOR HOPPER AV STONES
Vi hørte fra kontoret at Mick Taylor hadde sluttet.
Vi skulle akkurat begynne å spille inn og sto nå uten gitarist.
Gitarstemming.
Til slutt lånte vi Woodie til turneen, fra The Faces.
Han var en katalysator mellom Charlie og meg kontra Keith og Mick.
Ronnie var klovnen som holdt alt sammen.
Hva får dere til å fortsette å turnere etter alle disse årene?
Å få spille sammen... Alle minnene av steder og mennesker...
Jeg kan ikke forklare det. Det føles bra å spille for folk.
I juli 1978 snublet jeg over noen kabler-
-og falt to meter og ble slått bevisstløs.
Alle hadde gått, men merket at jeg ikke var der.
De kom tilbake og så skoene mine stikke frem bak sceneteppet.
Resten av turneen spilte jeg med to fingre sammentapet.
I 1981 dro vi ut på en gigantisk USA-turné. Det var fantastisk.
I 1982 var vi på en Europa-turné, også den gigantisk og fantastisk.
Så stoppet det opp.
Mick og Keith begynte å krangle, og vi spilte ikke en gig på syv år.
Imens begynte jeg å gjøre ting for min egen skyld.
Vi tar en pause, og så hører vi gjennom det igjen. Det høres bra ut.
Alle vil lage et soloalbum. Så jeg begynte å skrive.
Jeg hadde spilt inn hjemme på en elendig båndspiller.
Alt eksploderte med "Je Suis un Rock Star".
De spiller singelen.
Bill Wyman, "Si si, Che Suis un Rock Star". Var det riktig?
"Je Suis un Rock Star." "Jeg er en rockestjerne."
Ikke tro på det. Jeg mener det ikke.
Singelen din ligger på topp ti i England.
Ja, den er over topp 15 overalt.
Jeg er barnlig glad over å ha fått en hit,-
-akkurat som jeg var med Stones i 1963.
Er det annerledes når en superstjerne går på do?
-Ja. -Hva er forskjellen?
Jeg supertisser.
Alle trodde at vi levde et så spennende liv.
Det var det to timer på scenen, men ellers var det kjedelig.
Det er vanskelig å beholde forstanden.
Man har flyttet fra vennene sine. Man er alltid ute på turné.
Alt forandres. Ingenting er permanent.
Det var ikke noe tid.
Plutselig hadde man ikke møtt fetteren sin på to år.
Man mistet nesten kontakten med søsknene sine.
Jeg ble invitert til et event. Det var en masse dansing.
Jeg så en vakker jente med oppsatt hår.
Jeg snakket med henne. Hun het Mandy Smith.
Det kom fra hjertet. Det var ikke begjær, som folk trodde.
BILL OG MANDY SKAL GIFTE SEG
Nølte du noen gang etter å ha vært ungkar og fri så lenge?
Nølte du noen gang med om dere skulle gifte dere?
Nei. Jeg visste at hun var den rette, men da var hun for ung.
Jeg syntes hun skulle leve livet litt før hun skulle ta et sånt valg.
Han er Stones-rebellen, men seremonien var veldig tradisjonell.
Begge sa at de ikke ville føle seg gift uten en kirkelig vielse...
Vi møttes for flere år siden og ville gifte oss, men da gikk det ikke.
Hvis ting er riktig, funker det, og her står vi nå.
BILL OG MANDY SKILLER SEG EFTER FEM MÅNEDER
Jeg var dum som trodde at det kunne fungere.
To triste ekteskap. Jeg måtte få orden på livet mitt.
Fem, fire, tre, to, én, fyr.
Vi spilte ikke en eneste gig fra 82-89. Det var en gjenforening,-
-men jeg så det som en storslått avslutning.
Vi holdt fem konserter på Wembley Stadium og seks på Shea Stadium.
Vi spilte i Japan for første gang på Tokyo Dome, for 45 000.
Ti konserter på rad. Det var fantastisk.
I Praha spilte vi for 130 000 fra Polen, Ungarn og Tsjekkoslovakia.
Det var 3 turneer og 120 konserter-
-for 7 250 000 mennesker. Det var utrolig.
Vi avsluttet turneen.
Det var et godt tidspunkt å slutte i Rolling Stones på. På topp.
Så jeg sluttet.
I de 31 årene elsket jeg alt vi gjorde og hva vi oppnådde.
Men jeg ville få orden på privatlivet mitt og fremtiden min.
Det var en munter fugl.
Fantastisk.
Det er fine sommerfugler.
Fortell du. Du husker de romantiske tingene bedre enn jeg.
Hvorfor glemmer du dem? Du husker fakta, men glemmer det romantiske.
Suzanne og jeg møttes i 1979. Hun inspirerte "Je Suis un Rock Star".
-Ser du meg? -Ja.
Hei.
For en klisjé. Jeg var modell, og han var musiker.
Han var der med en fotograf, og jeg ville snakke med fotografen.
Bill begynte å flørte med meg,-
-og jeg spurte hvorfor han var så interessert i musikk.
Jeg ble flau over at jeg ikke kjente ham igjen.
Det er Matilda. Vi ser dere.
-Får vi bruke penselen din? -Ok.
Kan vi ta de eggene?
Vi giftet oss for å stifte familie. Han ville begynne på nytt.
Han ville leve et vanlig liv. Han ville kunne gå ut-
-og gå på kino uten å bli overfalt. Han ville vite hvordan det føltes.
Hysj.
Da vi giftet oss og fikk barn, fikk han tid.
Han vil bruke tiden til noe produktivt.
Han har et behov for å gjenoppleve det han har opplevd-
-og sortere det, for å finne ut hvem han var og hva han har gjort.
Han tok frem de gamle kassene og begynte å skanne inn ting.
Han begynte å se det som et arbeid han måtte fullføre.
Jeg tror arkivet inspirerer ham.
Det er som han har en skatt han vil dele med andre.
Så begynte jeg å spille igjen.
Gjennom The Rhythm Kings kan jeg spille med fantastiske musikere-
-og gå tilbake til musikkens røtter.
Vi finner bortglemte låter som vi gjenoppliver.
Legg den unna. Dette får dere ikke gjøre.
Stemningen på turnébussen er som en familie.
Han liker å omgås musikere. Han liker vitsene.
Han har vært musiker i hele sitt liv.
Bill vil spille musikk, men er ikke så interessert i berømmelsen.
Han spiller for sin egen skyld.
Man må våge å velge en annen vei for å finne seg selv.
Man går seg lett vill på veien mot berømmelse.
Hvis det er alt man har, kan man til slutt føle:
"skulle ønske jeg hadde stoppet opp og luktet på rosene."
Men jeg tror at Bill både har luktet på dem og gitt dem navn.
Å ha levd et sånt liv og fortsatt ha bena på jorden...
Han vokste opp på 40-tallet. Han er et stykke av det gamle England.
Folk bryr seg bare om berømmelse når folk begynner å te seg som kjendiser.
Bill har nok aldri oppført seg som en kjendis.
Jeg klarer meg på det vi gjør, bedre enn noen og dårligere enn andre.
Man lærer alltid noe.
Man blir aldri så god som man skulle ønske, uansett hva man spiller.
Ray Charles spilte på Southbank.
Midt i konserten spiller han "Georgia on My Mind".
Han sender ut bandet og sitter alene på scenen.
Så begynner han... "Georgia..."
Det var så emosjonelt.
Hele publikum, 4000 personer, satt og gråt med Ray Charles.
Ingen annen har et sånt publikum.
Det var utrolig.
Konserten tok slutt... Nå blir jeg rørt. Det var så fantastisk.
Den var slutt, og noen venner spurte om vi kunne gå backstage.
Jeg sa at musikere ikke liker at folk kommer backstage etter konserten.
De er slitne og svette og vil slappe av.
Jeg sa at vi kunne bli igjen til publikum hadde gått og så gå ut.
Mens vi ventet, kom noen bort og sa:
"Mr Charles vet at du er her og vil invitere deg inn."
Du beundrer ham mer enn noen annen musiker.
Det var... Det var fantastisk.
Vent litt...
Gi meg et øyeblikk.
Ja... Han...
Vi gikk backstage og møtte ham.
Han var fantastisk.
Jeg klarer det ikke.
Ray Charles spurte ham om han ville spille på hans neste album.
Og jeg feiget ut. Jeg sa: "Jeg er ikke god nok."
Ja, det... Du sa det vel ikke direkte til ham?
-Jo. -Gjorde du det? Hva sa han?
Vi snakket i en halvtime i garderoben. Det var fantastisk.
Så spurte han: "Vil du spille på min neste plate?"
"Jeg er ikke god nok."
De fleste bassister jeg har møtt, har vært store karer med store hender.
Som barn var alle heltene mine de små karene.
De små karene vil vise at de klarer seg mot de store karene.
Det er drivkraften. Det har alltid vært min drivkraft.
Man finner sin egen måte.
Man gjør valg som man tror er bra der og da.
Da skjer det noe magisk, noe sjeldent...
Som ikke skulle ha skjedd en arbeidergutt fra Sør-London.
Jeg har levd et rart liv.
Bill Wyman. Jeg spiller bass...gitar.
Vi er vel ferdige her.
Tekst: Harald Plahter www.btistudios.com